ФЕНОМЕН ЗЕЛЕНОЇ ЗОНИ МІСТА (МЕТРОПОЛІСУ) ЯК ВУЗОЛ ТА ІНДИКАТОР СТУПЕНЮ ВИРІШЕННЯ МІСТОБУДІВНИХ ПРОБЛЕМ В УМОВАХ ПОТРЕБ ЦИВІЛІЗАЦІЙНОГО ВІДРОДЖЕННЯ КРАЇНИ (завдання та вимоги щодо удосконалення містобудівного планування та програмування ландшафтної інфраст - Дюжев, Сергій (Містобудування та територіальне планування, 2025)
Розглянуто стан і проблеми містобудівної нормативної бази щодо формування та розвитку зеленої зони міста і мережі озеленених територій різного виду як її складової. У центрі уваги зміни нормативних показників забезпеченості озелененими територіями, які були внесені до попередніх державних будівельних норм (ДБН) "Містобудування. Планування і забудова територій". У чинних нині ДБН Б.2.2-12:2019 (у назві яких, очевидно не випадково, втрачено заголовне поняття "містобудування") згадані показники зазнали погіршення і хоча встановлена необхідність розділення змістовно визначених (окремих) розділів останнього варіанту ДБН — "Озеленені території" та "Рекреаційні території" і не пов'язувати з ними категорію "ландшафт", яка має універсальний характер виміру сутності всіх містобудівних об'єктів. Тому розмитий зміст цих складових розділу 8 даних ДБН потребує значного вдосконалення та розплутування. Так позбавлене будь- якого функціонального сенсу нормування фантомних "ландшафтних територій" на рівні із сельбищними, виробничими і рекреаційними територіями. Допущено й значне розходження з положеннями Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів (ДСП 173-96), коли показники нормування питомої ваги озеленених територій різного призначення в цьому розділі ДБН подаються "у межах населеного пункту", тоді як у ДСП йдеться про межі "забудованої частини населеного пункту", що не є одним і тим самим. Також у даному розділі нормується виключно "час доступності парків на транспорті" (але на якому?), замість чітко визначених просторових показників саме просторового розміщення та доступності в кілометрах, як це подано в попередніх ДБН, і диференційованого нормування пішохідної (!) та транспортної доступності озеленених територій загального користування, що відображено в ДСП. Й це лише найбільш очевидні "покращення" (як погіршення) нормування озеленених територій (і не тільки їх). Простежено тенденцію постійного зниження показників (і можливостей) озеленення житлових територій заради всебічного підвищення щільності житлової забудови, начебто для "ефективного використання" міської території на фоні гасел про створення "комфортного середовища проживання". Це з очевидністю демонструє проведений аналіз розроблених в останні роки детальних планів територій (ДПТ) м. Києва, коли замовники (забудовники) планувальної документації домагалися у рішеннях ДПТ обминати правові норми чинного законодавства і планувальні рішення чинного Генерального плану м. Києва заради забезпечення власних комерційних інтересів, не беручи до уваги подальші негативні масштабні наслідки для існування Києва як міського середовища (і насамперед його водно-зеленої складової) придатного для повноцінного життя. Крім вимог встановлення правового порядку в країні додатково звернено увагу до питань розробки фундаментальної містобудівної теорії, засад і змісту синтетичної нормативної бази планувального управління і містобудівного ландшафтного планування як його ключової ланки. Показано, що популярна концепція "сталого розвитку" принципово не може бути основою (тим більш методичним засобом) вирішення складного комплексу містобудівних проблем чи навіть окремих екологічних аспектів трансформації міського середовища.